ETT STORT TACK TILL USA: S MARINKÅR
OCH TILL ARMÉN, FLOTTAN OCH KUSTBEVAKNINGEN,
VARS HJÄLP OCH MEDVERKAN
MÖJLIGGJORDE DENNA FILM.
ETT NYTT KAPITEL I USA: S HISTORIA
AV EN KORRESPONDENT SOM LANDSTEG PÅ GUADALCANAL
TILLSAMMANS MED DE FÖRSTA MARINKÅRSTRUPPERNA.
Idag, söndagen den 26 juli 1942,
är en lugn och lättjefull dag på vårt transportskepp.
Vi är nånstans i Stilla havet.
Det är riktigt behagligt i det strålande solskenet på fördäck,
med utsikt över det blåa havet och sången som stiger mot skyn.
Fader Donnelly, född i Notre Dame 1917 och en gång i tiden fullback,
men numera känd som pastor Donnelly, håller en andra gudstjänst.
Du sjungerju bra, Sammy.
Javisst, min far var kantor i synagogan.
På signalbryggan slappnar överste Grayson och staben av.
De är lika nöjda och glada som om de satt hemma på sina egna verandor.
Vilken skön resa till kriget.
Jag saknar tecknade serier.
Jag vill veta om mor Yokum fick bukt med krypen i trädgården.
De allra flesta ägnar sig naturligtvis åt att slänga käft.
De dillar och babblar.
Jag önskar attjag var hemma och seglade just nu.
Om jag var hemma skulle jag inte sitta i en båt.
Om jag var i Laredo, skulle jag hälsa på Conchita.
- Eller Lolita. - Nu får du bestämma dig.
Okej då. Conchita.
Och Lolita.
Ebbets Field är min grej, och se Rövarna spela.
Rövare stämmer på pricken.
- De leder serien, glöm inte det. - Visst, korpserien.
Slår du vad om att Yankees slår Rövarna?
Dodgers är inte med. Och vad hjälper kosing dit du åker?
- Hur vet du vart vi är på väg? - Håll klaffen.
Jag bryr mig inte längre om kosing.
Ni fåntrattar fattar väl attjag menar nordstatskosing?
Är inte du krigskorrespondent?
- Jo. - Skriv om mig i tidningen.
I serietidningen, kanske.
- Vad heter du? - Johnny Anderson.
Kalla honom Kycklingen. Han är inte flygfärdig än.
En viss person kommer att få en kick av det.
Snack, du fårju inte gå ut med jäntor för din mamma.
Lugna ner er!
Jag har honom.
Sopare, bemanna era kvastar.
Sopa rent från för till akter.
Det är skönt att ta igen sig på söderhavskvällen.
Vågorna skvalpar ett mjukt ackompanjemang till vår sång.
De är fina grabbar, fader.
De kommer att klara av det.
Vet kapten vad vårt mål är?
Inte ens översten vet.
...och då sajag: "Vet du vad jag tror?"
Hon tittade på mig och sa: "Ja." Vad sägs om det?
Hon vill ha dig.
- Skriver du till din donna? - Ja.
- En riktig fining, va? - Hon är enastående.
- Och hon bråkar inte heller. - Jaså, inte det?
Jag hade en sån donna en gång.
Men det varjag inte ensam om.
- Godnatt, Kycklingen. - Godnatt.
KÄRA MOR, JAG VET INTE NÄR JAG FÅR SE...
Okej, grabbar.
Kom igen nu. Sluta stoja. Hoppa i säng.
Ljuset släcks om en minut.
Vet sergeanten vad som är på gång?
Mer övningar. Men jag har inte sagt nåt.
Klättra upp och ner för repstegar. Jag börjar tröttna.
Som det såg ut på Onslow Beach behöver ni absolut öva.
Nästa gång kan det vara skarpt läge.
- Tex? - Ja?
Visst är det stekhett?
Hetare än i en bastu på full sprutt.
- Du tycker alltså att det är varmt? - Ja.
Hur skulle det sitta med en iskall öl?
ÖI... medelklassens dryck.
Sistjag var i Brooklyn var en kväll precis som den här.
Vi drack drinkar.
Damen i baren serverade. Jag smuttade och fick en kick.
- Vet du vad hon gjorde då? - Vad?
Hon bar ut dem och spetsade dem med mer gin.
- Vilken hyvens dam. - Ja.
- Godnatt, Taxi. - Godnatt.
Det har varit en lättjefull dag för nästan alla ombord,
trots att vi vet i morgon eller övermorgon vart vi är på väg.
Där kan vi såras eller dö vid nåtjapanskt försvarsnäste.
- Vad står på? - Jag vet inte.
- När dök de upp? - Kolla på dem.
- Vilken slagstyrka. Hur många skepp är det? - Säkert tusen.
- Det här är alltså en övning? - Det är nog på riktigt.
Var är Jordan? Han vet säkert.
Vilka är skeppen?
Det är Pepsi-Cola. Där är Illuscious.
- De är så många. - Om vi bara visste vart vi ska...
Vi verkar mena allvar, överste.
Det är en upplyftande tanke att gå i strid med sån styrka bakom oss.
- Vem är det? - Slagstyrkans överbefäl.
De har en civilperson med sig.
Goddag, mr Weatherby. Överste Grayson.
- Depescher, sir. - Nu kanske vi får reda på nåt.
- Tokyo? - Kanske det.
Mina herrar, vårt uppdrag är att angripa de japanska fästena
på Guadalcanal och Tulagi bland Salomonöarna.
Guadalcanal?
Flottan landsätter oss.
Vår uppgift är att ta ett flygfält som fienden håller på att bygga.
Mr Weatherby har haft ett kopraplantage där
och kan berätta om några av svårigheterna ni kan stöta på.
Det här är en detaljerad karta över Guadalcanal.
Efter att ha passerat stranden måste ni ta er igenom ett gräsfält.
Gräset är nästan två meter högt och ett bra gömställe förjapsare.
"Huvudkvarteret, 5:e regementet, 1:a marinfördelningen, 26 juli 1942."
"Från marinkårsöverste Grayson till alla underställda."
"Angående ert uppdrag."
"Detta är den första offensiv som inbegriper amerikanska markstyrkor."
- "Marinkåren inleder anfallet..." - Gör vi inte alltid det?
"...och banar väg för de följande angreppen
som slutar i total seger för oss."
Och allt vi behöver göra är att bli beskjutna.
- "Vi har arbetat hårt inför detta..." - Som om vi inte vet...
"...och jag litar fullt och fast på vår förmåga att betvinga fienden."
- Kunde inte sagt det bättre själv. - "Fienden är stark."
"Men inte stark nog att kuva oss eftersom vi är marinsoldater."
- Så ska det låta. - "Alla här har en uppgift."
"Låt oss göra vårt allra bästa men också ta ett steg extra."
"Gud välsigne er. Gud främjar de med djärva hjärtan."
Undertecknat: Wallace E Grayson.
- Fintjobbat, Hook. - Tack, broder Potts.
Om jag hade studerat vidare... Vad farao?
"Tillägg E till order 3, stycke D."
"Begravning."
"Gravar märks ut på gängse vis. Alla lik förses med id-brickor."
De flesta av er har ingen erfarenhet av djungeln, men det harjapsarna.
Här får ni ett litet tips: Håll klaffen.
Skrik inte.
Vi kan vara tystare än dem, men ni vet hur marinsoldater är...
Nån klant ropar: "Hallå. Är det där kompani C?"
Skratta inte.
Om nån av er kollar om det är kompani C,
eller vad de får för käk, slutar ni som frukost själva.
Älade kula, ge älofull död till japan.
Håll ögonen öppna efter krypskyttar.
Ser ni bananer i en kokospalm, så skjuter ni. Ni fattar galoppen. va?
Hallå där. Detta är inte militär utrustning.
Nej, en lokal specialare.
Om japsarna vill dö för kejsaren, stårjag gärna till tjänst.
Ska du invadera ön helt själv?
Vissa i Brooklyn skulle inte alls bli förvånade.
En sak till: Se upp för försåtsminor.
Pilla inte på nåt som japsarna har lämnat efter sig.
Men om man har lovat nån ett minne?
Glöm det. Det är troligt att den exploderar i ditt ansikte.
Hittar ni en vacker 45:a med pärlemor lämnar ni den.
- Även den vackraste pärlemor? - Hej, fader.
- Hur mångajapsar finns det på ön? - Flera tusen.
- Några infödingar? - Runt 16000.
- Kannibaler? - Nej, de är helt och hållet vegetarianer.
Fast de harju aldrig smakat marinsoldat...
Oroa dig inte. Vi landstiger kanske på fredag.
- Nu dröjer det inte länge. - Så sant.
- I morgon bitti, kanske? - Kanske det.
Vet du vad klockan är där hemma?
- Vad är tidsskillnaden? - 19 mellan oss och San Francisco.
Det skiljer tre till hemma, men jag vet inte hur.
Jag har samma problem. Jag vet aldrig om det är igår eller imorgon.
- Kan du hålla honom ett tag? - Visst.
- Ta't lugnt. Vi ses sen. - Ja, vi synes.
- Börjar du bli skallig? - Ser så ut.
- Vad tycker Edith om det? - Inte alls.
Om du behöver hårmedel harjag ett förråd. Jag fick det i avskedspresent.
Vad tror du att familjen görjust nu?
De sover, hoppas jag.
Vilken skillnad mot närjag
lyssnade på dina föreläsningar om de stora filosoferna.
Jag vet inte det. Filosofi kan komma väl till pass nu.
Jim. Hur mår du?
Är du rädd?
Jag antar det.
Jag ser det som ettjobb. Som att sälja nåt när det är svåra tider.
Underligt att det blev så här. Att våra kompanier utgör första anfallsvågen.
- 3 mot 1 attjag når land först. - 3 mot 2 att det inte blir så.
Avgjort.
Underligt att vi inte har angripits. De borde ha upptäckt oss.
Ja, det är ganska underligt.
Kan det vara en fälla?
Vi är säkert framme i morgon bitti.
Timmen noll är satt till 06.20.
I runda tal. Landstigningen inleds snarare 08.30.
- Följ inte med första anfallsvågen. - Varför inte?
Det ärju då jag behövs som mest, inte sant?
Bäst attjag tar en titt under däck för att se om nån är skakis.
Slutligen har den stora dagen kommit: Fredagen den 7 augusti 1942.
Dagen som vi har övat inför. Landstigningsdagen.
Skämten och sångerna från gårdagen hörs inte längre.
Alla är på helspänn.
Det som ska ske kan inte vara verklighet, bara en dröm.
Några män fuktar läpparna. Det är lite tyngre att andas.
De väntar, med ansträngda ögon.
Kikare riktas mot landmassan bortom vattnet.
Mot Guadalcanal.
Där är ön.
Vi borde snart vara inom skotthåll.
- Är det inte en fälla, är de korkade. - Funkar det, blir det nåt att skriva om.
Vi måste tänka på det på så vis. Det måste gå vägen.
- Det verkar vara dags, sergeant. - Ja.
Knäpp upp remmar och bälten.
Se till att alla skott träffar.
Lugn. Det skajag.
- Då var det dags, sergeant. - Ja.
- Vad är det? - Smått och gott tills köken är klara.
Småkakor, socker, kaffe och kött- och grönsaksstuvning.
Det låter som en riktigt festmåltid.
Festmåltid.
Synd att vi seglar i olika båtar.
Ja, men vi fårju sprida gracerna lite.
Så underligt att stå inför en landstigning i fiendeland
och bete oss som om det vore helt naturligt.
Ja, det är det.
I stunder som denna önskarjag attjag vore hemma.
Attjag körde taxi och tittade på fotboll.
Struntprat. Yankees ger dem stryk så det visslar om det.
Inte under min livstid.
Vad är detjag säger?
- Lycka till. - Det samma.
Titta på våra plan!
Ner med huvudena!
Bombardemanget borde slå ut kulsprutor och artilleri.
Ta skydd!
Spana av alla träd.
- Vad är det? - Jag trodde attjag såg en japsare i trädet.
Du lär dig snabbt. Bättre att skjuta först och fråga sen.
Jag är slutkörd efter att ha stridit så hårt.
- Oroa dig inte. De kryper snart fram. - Ingen fara än så länge.
Hoppas att det inte är en fälla.
Andra anfallsvågen landar.
Kapten Davis?
- Kapten Davis? - Ja, sir.
- Har ni sett fienden? - Nej, de trycker bland kullarna.
Ryck fram, men var försiktig.
- Du är skyldig mig för vadet. - Det varju dött lopp.
- Rycker ni fram? - Nej.
Vi ska hålla byn tills militärpolisen kommer.
- De hade visst bråttom härifrån. - Ja.
Vilket slöseri.
- Hook, det är nån därinne. - Var?
Var försiktig, grabben.
Nämen, för höge...
Bjuder du på en cigg?
- När började du röka? - I detta ögonblick.
Kom nu.
Ta det lugnt genom dörren, grabbar.
- Vad ska du med sängen till? - Sova i den, hoppas jag.
Precis vad jag behöver inför lördag kväll.
- Vad harjapsarna har den till? - Ingen aning.
Jag hittade en backjapanskt öl.
Kolla här...
Kaviar. Jag trodde pajasarna åt fiskhuvuden och ris.
Ja. Det är knappast den primitiva föda de vanligen livnär sig på.
- Den smakar bra. - Ja, såvida den inte är förgiftad.
Om du överlever kan du väl meddela mig.
Ur vägen!
- Ur vägen! - Padre, var hittade du cykeln?
- Ja, var fick du tag på den? - Det finns massor av dem.
Jag hittade över 200 lastbilar. Och radioapparater och vapen.
Vi tog dem verkligen på sängen.
Ja, så kan man ju uttrycka det.
Men på Tulagi verkar det ha varit en annan visa.
Var är min hjälm?
Nu gäller det, Hook.
- Det är tre pajasar på ett snöre. - Så små.
Ja, och fula är de.
Du, Snövit, var är resten av de sju dvärgarna?
Hart, Schaffner och Marx.
Vi trodde att det var en fälla så vi öppnade eld.
Några av dem kom undan.
- Slåss vi mot såna pajasar? - Nej, de är arbetare.
Man kan inte förstå vad de säger.
Men de pekar mot kullarna. Det är nog där de andra är.
- Ber de? - Nej, de tror att vi ska skjuta dem.
Sjukvårdare!
Plåstra ihop dem.
Vi har ingen avokado.
Nu sätter vi fart. Militärpolisen tar hand om fångarna.
Där har vi flygfältet.
De har flytt fältet, så vi tar över det.
Potts och Anderson.
Flaggan tillhör löjtnant Snall. Han tog med den ända hit.
Han har fått en hjärtattack.
Men han ville se flaggan vaja över fiendeland.
- Hissa den. - Ja, sir.
Vi skulle ha väntat tills japsarna byggt färdigt.
Japsare... Det finns inga på mils avstånd.
Ta skydd!
Var är min hjälm?
Sjukvårdare!
- Är han död? - Ja.
Må Gud vara hans själ nådig.
Ja, han är död. Nu vet vi att fienden fortfarande är här.
Vi vet att de lurar i den täta djungeln.
Tysta, farliga och beväpnade.
Hur många är de? Var gömmer de sig? Hur stort är hotet?
Ingen vet.
Vi väntar och håller utkik i regnet.
Var och en ensam med tankarna, men fångad av ett osynligt hot.
Natten är likadan. Allt som hörs är regnet mot palmbladen
och mullret från skeppens kanoner.
Om de våra förlorar, kommer fienden före gryningen
och vi tvingas slåss för våra liv.
Plötsligt känner de flesta av oss hur det är att vara ynkligt liten.
Vi inser att vi bara är små korn som fastnat i krigets virvelvind.
Skräcken, kraften och mullret från vapen förstärker känslan.
Vi är genomblöta, ynkliga och sömnlösa.
Utlämnade till vädrets makter på nåd och onåd,
uthärdar vi första natten.
- Flottan sover visst inte heller. - Inte som de skjuter hela tiden.
- Tänker de bombardera oss? - Kanske det.
Hjälp!
En japsare! Han har mig!
- Vad står på? - En japsare.
Jag sov där. En japsare med kniv hoppade ner ur trädet.
Visst, Tojo i egen hög person...
Håll klaffen och återgå!
Jag kände de utstående tänderna.
Här är din japanske fånge...
Vem där?
Krypskyttar?
Vad pågår?
Jag trodde att det var en japsare.
Skjut inte på allt som rör sig. Männen försöker sova.
- Nästa gång använder du bajonetten. - Ja, sir.
Rakt genom ryggen.
De gömmer sig i träden som apor.
Varför slåss de inte som riktiga män?
Varsågod, fader.
Fienden förstörde inte sin utrustning under reträtten.
Vi använder den redan för egen vinning.
Vi bygger landningsbanor, hangarer
och skydd tills vi etablerar ett eget luftförsvar.
Tills den dagen kommer, kan vi blott arbeta vidare och vänta.
Kom igen, Taxi. Ta i ordentligt.
Gräver vi djupt når vi kanske Ebbets Field.
Visst, jag står nästan på andra basen redan.
Vi förlorade fyra kryssare vid Savo. Men vi slog dem grundligt ändå.
- Och förlusterna på Tulagi och Gavutu? - Svåra. De slåss till sista man.
- Hur många dödade vi? - 400 på Tulagi. 800 på Gavutu.
Vi tog dem på sängen. Lätt som en plätt.
Hur kan vi skicka hem artiklarna?
Vi väntar ett plan. Vi kanske kan skicka dem med det.
Tack, sir.
Den första hetsen är förbi, men vi är inte lata.
Dag som natt forcerar våra patruller längre in i djungeln.
Ibland har de skymtat fienden.
Vi väntar ivrigt och förväntansfullt på första kontakten med japsarna.
De släppte ner dem med fallskärm bakom våra linjer.
De behöver förnödenheter. Led männen till mitt tält.
Läs det här, löjtnant. Vad står det?
Lyssna på det här!
"Fienden framför era ögon kollapsar."
Titta, jag kollapsar.
Lyssna nu. "Undsättning är på väg."
- Vad var detjag sa? - Fortsätt. Jag är så rädd...
"Den kejserliga himlen ska bistå oss."
Bara Guds barn kommer till himlen.
Lyssna. "Fly under inga villkor från era baser."
Tojo blil väldigt alg då.
"Fienden har lidit enorma förluster."
"Alla transportfartyg är sänkta och elittrupperna utplånade."
- Vi är döda, men fattar det inte. - Vad säger du, padre?
Om vi är döda, är vi inte i den kejserliga himlen.
Om vi inte är döda, är det inte kockens förtjänst.
Sergeant.
- Be kapten Davis komma hit. - Han är på sjukan.
Kan jag hjälpa till?
Infödingarna säger att det finns massor av japsare 8 km bort.
Fången tror att de kapitulerar.
De har ingen mat och många är obeväpnade.
Åk dit och se hur läget är.
- Men ta inga risker. - Det blir ett sant nöje.
Åk med båt och håll er utom skotthåll så att de inte kan skjuta på er.
Malone?
Ta den här killen till sjukan och få honom omplåstrad. Han är en vän.
Deras hår vore perfekt i en madrassreklam.
Kapten Cross, fårjag följa med? Jag hittar bra i skogen.
- Visst, kul att du vill följa med, Alvarez. - Tack, sir.
Din lyckans ost.
En söt sjuksyster tar hand om dig närjag jagarjapsar.
Ska detjagas japsar, så skajag följa med.
Nej, sussa du så sött. Jag tar hand om ditt grovgöra.
Vi ska möta fienden nu.
Vi gömmer oss inte när han flyger över oss,
eller tar skydd var femte minut och förbannar nåt vi inte ens kan se.
I Matanikau finns detjapaner, män av kött och blod som vi själva.
Vi ställs ansikte mot ansikte mot dem.
Och som kapten Cross sa, blir det ett sant nöje.
Titta där, kapten!
Han försvinner bort från oss.
Han har sett oss. Han vänder hitåt.
- Vi vänder tillbaka. - Nej, han skär av reträtten.
- Vi klarar det inte. - Vi måste fly.
Ta skydd.
- Vi får simma för livet. - Det har varit ett underbart liv.
Men lite väl kort i min smak.
Lägg dig jämsides.
Det är vårt kustartilleri.
De siktar mitt i prick.
Övertygad om att eldgivningen har röjt vår närvaro,
beslutar kapten Cross att vänta på mörkret innan vi landstiger.
Detta trots att fången hävdar att hans vänner svälter och är obeväpnade
och väntar på att kapitulera i byn.
Vänd hem. Vi tar oss tillbaka på land.
Okej, mannar. Gräv ner er på stranden.
- Varför gräver vi värn här, kapten? - Jag tar inga risker.
Nu tar vi oss en titt.
Vi måste tillbaka till stranden.
- Klarar du det? - Visst.
Korpral! Det är kapten Cross.
Eld upphör!
Vad hände med löjtnant Thurmond?
Jag vet inte.
Soose, du får försöka hitta honom.
Löjtnant Thurmond är död, sir.
Översten måste få veta att vi ligger risigt till.
- En frivillig! - Jag gör ett försök, sir.
Bra, ge dig av.
Natten masar sig fram.
På nåt vis har våra män lyckats strida vidare
mot en osynlig fiende, vars falskhet nu är uppenbar.
Mot alla odds hoppas de bli undsatta.
Men i takt med att det dagas, flyr allt hopp.
Endast tre män är ännu vid liv.
De andra, som inte ens kände till Guadalcanal för ett par månader sen,
ligger nu döda i sina skyttevärn.
Det oberörda havets vågor rullar sakta in över dem.
Vi måste försöka nå palmerna.
Okej, kapten.
Vi ska tillbaka till Matanikau, men med en stor styrka. För att hämnas.
Ja, vi återvänder till Matanikau. För att hämnas.
Dessa män ska strida för första gången.
De är färska och djungeln okänd.
Idrottsmän, specerihandlare, taxichaffisar.
Män som minns vännerna som överfölls, lurades och slaktades.
Jag såg bajonetterna.
Jag såg dem!
Soose, de visste inte vad som hände.
Ta av gradbeteckningen. Du vill inte synas för mycket.
Tack, kapten.
- Är du fortfarande skjutglad? - Det får du frågajapsarna.
Låt mig...
- Varsågod. - Tack.
- Har du en cigg, Butch? - Visst, ta för dig.
- Guling-cigg? - Hälften tobak, hälften skit.
Men så bra då. Jag trodde att det bara var skit.
Det var för kapten Cross.
Gräv ett värn för en granatkastare här.
Översten beordrar att endast ge eld mot stranden.
Våra trupper avancerar framför oss.
Vidarebefordra ordern. Ge endast eld i riktning mot stranden.
Vidarebefordra ordern.
Håll låg profil.
- Hook? - Ja?
Vad tycker du om att döda människor?
Döda eller dödas. De ärju inte människor.
- Jo, men hur var det första gången? - Det var lite otäckt.
Men det blir en vana. Tänk inte på det, du blir galen då.
Titta!
- Det skajag ha. - Är du galen?
Vi får bara skjuta på meniga. Det ärju en major.
Du har annat att tänka på än souvenirer. Och ner med skallen!
Stanna här.
- Vad är det? - Ser du samma som jag?
- Är du sergeant York eller Gary Cooper? - De var också bra.
Ett snedöga mindre.
Hook.
Rör dig inte. Sjukvårdare!
Jag trodde att han var död.
Jag vet.
- Kommerjag att? - Nej, du klarar dig.
Ett sånt vackert svärd.
Jag lovade en viss person...
Jag vet.
Hur gick det till?!
Vi måste härifrån.
Kan du gå?
Jag tror det.
Vänta. Jag bär dig.
- Svärdet... - Jag vet att du lovade.
Jag fixar svärdet åt dig.
Gör du det? Tack.
Jag fixar någrajapsar att pryda svärdet med också.
- Ambulansen är där. Klarar du dig dit? - Ja.
- Vad är klockan? - Prata inte mer.
Vad är klockan hemma?
Jag trodde aldrig att detta skulle hända. Vad är klockan?
Var är läkaren?
Ge honom en blodtransfusion.
- Gå tillbaka. Jag håller ett öga på honom. - Tack, fader.
Slaget om Matanikau är över.
I detta krig med väldiga arméer, soldater, stridsvagnar och flygplan,
var det blott en passus, en skärmytsling.
Bara några få döda och sårade.
Men fienden har besegrats, nästan utplånats och vi har lärt oss något.
Översten hade rätt - det blir inte lätt.
Första känslan - segerglädjen - är borta.
Vi är veteraner nu, djungelkrigare döpta i blod,
Övermodet har försvunnit och ersatts av respekt förjapsarna.
Uttröttade, tysta och bedövade.
Sårade män med glasartad blick
haltar chockskadade fram. De snavar och faller ibland.
Det enda man hör är enstaka stön.
De rör sig som fyllon eller drömmare.
Huvud och ben i bandage, uniformerna i trasor.
Otända cigaretter slokar från deras läppar.
De är gamla i förtid.
Döden återspeglas i pojkarnas ögon.
De stirrar och minns vänner som föll.
- Vet du vad gulingarna säger? - Nej.
De visste inte att de var på Guadalcanal.
Ja, och allt snack om att de vill begå självmord.
Jag såg två snedögon teckna att de ville begå "harry-karry".
Gissa om de var glada när ingen gav dem en kniv.
- Jag har ingen direkt nytta av den här... - Post!
Kom hit och hämta posten!
- Dubosky? - Här.
- Jensen? - Här ärjag.
- Malone? - Det ärjag.
Ge hit det, va?
Kapten Cross?
- Jag tar hand om det. - Här är två till.
- Fader Donnelly? - Här.
- Biblar? - Nej, det är för lätt. Snarare en tårta.
- Grayson? - Men Aloysius T Potts då?
Lugn, det är snart din tur.
Mcllvoy?
Just det, det ärju jag.
Conchita eller Lolita?
Margarita.
Från Flatbush idrottsförening:
"Håller du dig i form i dessa svåra tider? Du måste motionera och hålla formen."
"Bodybuildingkurs: 25 dollar."
Vilket fynd.
Jag vet, hon är en riktig kvinna och hon bråkar inte med dig.
Jag har blivit mamma! Hon heter Geraldine och är tre månader!
Han borde ha smält det först.
Läs de här riktigt noga.
Tack, fader. Ni får vi kanske veta hur det går för oss.
FAR OCH JAG GICK TILL RÖDA KORSETS BLODBANK IGÅR.
DET SERVERAR RIKTIGT GODA MUNKAR OCH KAFFE EFTERÅT.
Från frugan - och inga räkningar.
Jag undrar om Edith har fått veta än.
- Vad är det? - Månadens bok.
- Vad läser du? - Minns för alltid.
- Vad handlar den om? - Slaget vid Gettysburg.
Du känner väl till Gettysburg-talet?
Som Lincoln höll under inbördeskriget.
Du menar kriget i Borta med vinden? Det var minsann ett riktigt krig.
Det var allt.
Nej, ett till.
- Dubosky? - Vad kul, ett brev till.
Finns det inga brev till mig? Sammy Klein?
Ledsen Sammy, det finns inte mer post.
De har skrivit, men brevet missade båten. Du vetju hur posten är.
Sammy!
Läs det här: "Från den blivande fru Malone."
Hon är en riktig donna om du ska gifta dig.
Felet med er är ni aldrig har träffat en dam. Läs nu.
Varför tror du attjag kan läsa?
HUSMODERSFÖRENINGEN
- Taxi, fårjag låna rakhyveln? - Varför det?
Jag tappade min när vi landsteg.
Jag får ta en titt.
Precis där...
- Kolla grabbar! - Lägg av, Taxi.
Vi får undersöka det här ordentligt.
- Titta, ett morrhår. - Var?
Där. Man ser det med blotta ögat.
- Ska vi raka av det? - Nej, vi ser vad det blir av det.
Ganska gulligt, inte sant?
Hook! Titta vad jag hittade. Limefrukter.
Nu fattas bara is, sodavatten och gin för att blanda en Tom Collins till dig.
- Jag skojar bara, fader. - Det vetjag.
Men hittar du ingredienserna så titta förbi.
Flyglarm!
Då var det dags igen!
- Sui? - Släck elden.
- Var är min hjälm? - Sui?
Hit, Sui. Kom då, vovven.
Där är de.
Nu faller bomberna!
Ta skydd!
Fader Donnelly.
- Han är träffad. - Det var bara tryckvågen.
Kryp inte ihop till en boll. Vila huvudet på armbågarna.
När våra plan kommer får de hett om öronen.
Ja, men var är våra plan?
Idag är det helgdag på ön. Förstärkningar är på väg.
Armén kommer. Och inte en dag för tidigt.
Vi är trötta efter dagar av hetta och regn,
smuts och sjukdomar, sörja och svält.
Trötta efter eviga strider,
och att se nya fiender komma från Bougainville och Rabaul.
Vi är måltavlor för bombplanen
och har bara sex eller sju Grumman-plan till försvar.
Inte att undra på att armén är välkommen.
Jag trodde aldrig attjag skulle längta efter att få se armén.
Ni är en skänk från ovan! En syn för gudar!
Hur mångajapsar har du dödat?
Inte så högt! Det är en militär hemlighet.
Jag trodde att ni stred i värn. Det här ärju finfint.
Ge det ett par dagar, kompis, så flagnar skönheten.
- Var är du från? - Minnesota.
- Jag är från Flatbush. - Det kännerjag inte till.
Vad skrattarjag åt?
Alla fiendeangrepp mot flygfältet har slagits tillbaka.
Hans skepp har sänkts, hans fallna räknas i hundratal.
Men japsaren är en hårdnackad fiende.
Nu lurar han i öns grottor.
Från dem utgör fienden ett oupphörligt hot mot oss.
Han måste drivas ut ur dem. Det är överste Graysons uppgift.
Men det är ingen lätt uppgift.
Grottorna erbjuder naturliga eldställningar,
varifrån man kan bestryka landskapet nedanför.
Männen bakom kulsprutorna är fanatiker.
De dör hellre på sin post - kedjade till vapnen - än kapitulerar.
De måste oskadliggöras en efter en i sina gömställen.
- Vad säger du, Hook? - Det luktar fälla.
Det finns 30-40 soldater i varje grotta. Vi måste komma åt dem.
- Du och Potts kan knepen. - Jag visste det...
Klättra upp och använd granater. Vi täcker er.
- Visst. - Uppfattat.
Ta några splittergranater.
Är sergeanten redo?
Kapten sa att den spränger allt i bitar.
Ge den till mig.
Bensin och dynamit borde göra susen.
Och nu över till sportnyheterna.
Okej, håll klaffen nu.
Yankees slår dem lätt som en plätt.
- Håller du på Yankees numera? - New York är min hemstad.
När blev Flatbush en del av New York?
Vem sa att Flatbush är en del New York? Det ärju tvärtom...
Sportsmans Park i St Louis var fullsatt med 34255 åskådare
när Cards och Yankees brakade ihop i andra slutspelsmatchen.
New York Yankees kastare var Ernie Bonham.
Då är det avgjort...
Cards lät sin unge nykomling spela i ett försök att kvittera.
- Kom igen, Redbirds. - Säg vad det står...
Det var lysande utelagsspel i varje inning, men först i åttonde,
vid ett lika, blev det riktigt spännande.
Säg vad det står!
Jim Brown och Terry Moore brändes enkelt,
men Enos Slaughter träffade en av Bonhams bollar.
Det blev en riktig rökare ut till höger och han lyckades ta sig till andra basen.
Det betyder inget.
Ta't lugnt och kasta med eftertanke.
Cullenbine, som varit bortkommen tidigare, kastade en perfekt boll.
Bravo, grabben!
- Men Rizzuto fumlade med bollen. - Byt ut klantskallen!
Medan han försökte få tag på den nådde Slaugther tredje basen.
- Väntat. - Han har inte tagit poäng än.
Stan Musial stressade Bonham att kasta 2 för 3.
När hemmapubliken skrek efter ett slag, gjorde han...
- Och slutresultatet... - Men vad blev slutresultatet?
Lugn!
Och så slutade matchen.
Larm!
Jag har aldrig haft ett träd i sängen förr.
Jag har inget emot en granat ämnad för mig, men mattbombning tål jag inte.
De öser på med allt de har och lite till.
Och mycket till...
- Ta ett bloss. - Nej, tack.
Man känner sig så sårbar.
Det enda mellan oss och evigheten är några stockar.
Döden plågar mig inte. Att vänta på den gör det.
Den som inte är rädd är en idiot eller en lögnhals.
- Finns det plats? - Visst, kom in.
Sätt dig här, fader.
- Det låter som åttatummare. - Jag tror att de är större.
Det har rapporterats om två slagskepp och åtta kryssare utanför Savo.
- Hur går det däruppe? - Okej.
Flottans läkare är fantastiska.
De opererade när bombardemanget började.
Hade de avbrutit, hade grabben dött.
Lämnade honom i sticket? Kom inte på fråga.
- Hur vet du det? Var du där? - Jag stannade naturligtvis.
- Det var en bomb. - Flyget har också fullt upp.
De bombarderar flygfältet.
Har ni nåt emot attjag talar ur hjärtat, fader?
Inte mig emot.
Jag kan inte tala för de andra, men det här är för stort för mig.
Det krävs nån större än mig för att hantera det.
Jag är inte bra på att be böner. Morsan brukade sköta det.
Sån var min morsa också.
Jag menar inte såna böner. Inte Fader vår och sånt.
Jag vet vad du pratar om. Så brukade jag be som barn.
"Herre, ge mig ditt eller datt och låt Yankees vinna."
Jag har aldrig varit i större knipa förr.
Jag är ingen hjälte. Jag är en vanlig kille.
Jag åkte hit för att nån var tvungen att göra det.
Jag vill inte ha medaljer. Jag vill att det ska ta slut.
Jag är precis som alla andra och jag gillar inte det här.
Men det finns inget att göra åt det.
Jag kan inte be att bomberna träffar nån annan.
Som sagt, det är en sak för nån större än jag, nån större än alla människor.
Vad jag försöker säga är...
Jag tror att Gud tar de besluten.
Jag skojar inte närjag hoppas att han vet vad jag känner.
Jag säger inte attjag ångrar allt jag har gjort.
Är man så här rädd vill man ställa allt tillrätta och bli förlåten.
Slipperjag ifrån detta med livet i behåll, görjag säkert samma sak igen.
Jag bad inte om att hamna i den här knipan.
Och om vi dör...
...och det ser inte bättre ut nu...
...hoppas jag att han vet att vi gjorde vårt bästa och låter udda varajämnt.
Ni tänker nog att det är ett märkligt sätt att be, men det är så jag tänker och ber.
Att se vänner sargas eller dö är inte lätt att glömma.
Vi har dödat fyra, fem, sex eller tio fiender för varje man vi har förlorat.
Men det är statistik och jag kan inte tänka på grabbarna som nummer.
För oss var de Joe och Jim, Bill, Whiz och Alabam.
Må de vila i frid.
Nu kommer de igen.
Nej, vänta lite.
Det är inte japsarna. Det är vårt luftunderstöd.
Gudskelov. Äntligen.
De är våra plan, Taxi.
Men vad nu? Ytterligare förstärkningar? Fler marinsoldater?
Fler övermodiga grabbar som vill slåss.
Precis som vi var tidigare.
Det finns en sån här också.
"USO arrangerar dans ikväll. Alla flottans män välkomnas."
Husmoderföreningens projekt 782.
Tjänare, var är brudarna?
- Vad? - Kärlekslivet, dumbom.
Vad är det för kärleksliv han yrar om?
Ingen aning. Säkert nån konstig sedvänja från USA.
Hur rolig är du, egentligen?
Tror det eller ej, men en tankbil anlände just.
Hoppas att de slutar snåla med bensinen då.
Vi kanske kommer hem innan jul.
Frågan är bara vilken jul.
- Inga fårtungor? - Nej.
Nu får vi kanske tre mål om dagen.
Nåt är fel. Det smakarju bra.
Jag gillar det inte. När standarden höjs betyder det att marinen ska rycka vidare.
Brännhett.
- Vad händer? - Ingen aning.
Man kan vara säker på att det finns en baktanke med det här.
Vi får inte underskatta dem. Vi vet att de inte tänker kapitulera.
De är inte heller övermänskliga.
Vi är bättre än dem på att slåss och kan gissa vad de har för sig.
Det tog ett tag att bli av med övermodet, men nu är vi redo.
Här är fienden. Och här är deras försvarsnästen.
Vi tror att de är 10000 soldater.
De har förstärkt sina trupper.
Terrängen underlättar för dem. Djungeln, floder och grottor,
som på Tulagi, där de gömde sig under invasionens första dagar.
Underskatta dem inte. De är skickliga, men vi är bättre.
Hittills har vi försvarat oss.
Vi har gjort det med bravur vid Matanikau, Tenaru och Bloody Ridge.
Men för att vinna sista slaget måste vi besätta ett större område.
Vi måste lösa tre uppgifter:
Ett: oskadliggöra allajapsare på ön.
Två: slå ut artilleriet som hotar våra flygfält.
Tre: etablera nya baser som grund för fortsatt framryckning.
Detta kräver en enorm kraftansträngning,
och vad bättre dag att inleda den på än i morgon?
Den 10 november. Marinkårens 167:e minnesdag.
Imorgon står slaget.
Men ikväll - sista kvällen för många av oss -
har vi annat att tänka på och annat att göra.
Vi sjunger en sång som vi brukade sjunga därhemma på kvällen,
Bill, Joe och alla andra sjöng den också.
Men framför allt sjunger vi om hemmet.
Om saker som ligger oss varmt om hjärtat,
och som ett brev kan blåsa liv i. Till och med så här långt borta.
Små saker som ger oss mod att möta morgondagen.
Grabbarna är fantastiska. Jag är stolt att tjänstgöra med dem.
Om de blivande soldaterna hemma är av samma virke som de här,
har vi inget att oroa oss för.
Kära mamma. Jag mår bra så oroa er inte för mig,
för allt är finfint - det lovarjag.
Du räknade väl inte med att höra av mig igen, gumman.
Men jag lurade dig.
När en man som jag lovar en dam nåt, betyder det nåt.
De säger att om vi kör ut dem härifrån så får vi permission.
Då kanske vi träffas till jul i alla fall.
Och då menarjag träffas.
Allt klart, Malone?
Ge order om uppställning.
Okej, grabbar. Uppställning!
Raska på!
Vänster om!
Framåt marsch!
Äntligen inleds den stora offensiven. Den här gången med full styrka.
Det är inte sista slaget om Guadalcanal, men det är början till slutet.
Det står bortom allt tvivel.
Och som situationen har förändrats!
De första kritiska dagarna efter landstigningen den 7 augusti,
fram till den 26 oktober när förstärkningarna anlände,
de prövande dagarna är nu förbi.
Vi är inte längre nöjda med att försvara vad vi håller.
Vi slåss sida vid sida med armén och japsarna ska få smaka på egen medicin.
Nu ska vårt första mål - Henderson-flygfältet - bli en anfallsbas,
från vilken vi kan slå till allt närmare mot detjapanska hjärtat.
Planen är enkel.
En styrka avancerar längs kusten,
en med båt och en genom djungeln.
Kuststyrkan ska erövra och hålla mark.
Båtstyrkan ska anfalla fienden i ryggen.
Huvudstyrkan i djungeln anfallerjapanerna frontalt.
Men hur är det med männen som anfaller?
Dessa marinsoldater, som stred så tappert i början
och som nu tar sig an den rysliga uppgiften att gå strid med fienden.
Den efterlängtade dagen har äntligen kommit.
Den övermodiga attityden från förra sommaren är borta.
Den har ersatts av det behärskade mod som bara stridserfarenhet kan ge.
Det finns bara ett ledord:
Anfall, anfall, anfall.
Är det general Vandegrift och överste Grayson?
- Fattar de inte att det är farligt här. - Säg till honom då.
Du, japsaren! Du glömde nåt.
"Du glömde nåt". Jag är för rolig.
Tack för tipset, snedöga.
Idag, den 10 december 1942, blir sista dagen på ön för oss.
Vi har avslutat vårtjobb. Vi ska lämna ön.
Det är från amiral WF Halsey, befälhavare över Stillahavsstyrkan.
"Ingen händelse i marinkårens historia
kan överskugga er insats."
"Ert mod och er starka stridsvilja
har övervunnit alla svårigheter och kuvat en förrädisk fiende."
"Inget befäl kunde be om mer än vad ni gett dag som natt."
"Er insats har blivit en ny vers i marinkåren lovsång."
"Ni banade väg för segern och är en ledstjärna för alla amerikaner."
"Idag är flottan stoltare över er än nånsin förr."
"Vi tackar er innerligt, och i vetskap om att ni kommer att vinna fler segrar,
ber vi Gud välsigna er alla."
Vi får vår välförtjänta vila efter att ha utfört uppdraget galant.
Armén tar nu över.
Vi överlämnar uppdraget väl medvetna om att de kan fullföra det.
Hurra. Äntligen ett morrhår...
- Hur är det här på ön, kompis? - Ganska tufft.
- Vi ses i Tokyo. - Okej, vi tar emot er när ni kommer.
TOKYO 544,5 MIL
Översatt för Visiontext: Fredrik Nornemark
SWEDISH